Sestra to neměla lehké.
Říkala, že už takhle nemůže dál žít.
Začala vykládat, že chce umřít.
Ale nikdy doopravdy nechtěla umřít.
Protrpěla tolik času v nemocnici,
protože chtěla žít.
Ale umřela.
Zůstala jsem s ní,
dívala se, jak pomalu chřadne.
Když umřela, otevřela ústa.
Zoufale se snažila chytit poslední dech.
Takhle. Umřela s pusou takto otevřenou.
Proto
jsem si slíbila, že neumřu s otevřenou pusou.
Odolám životu tak, že přijmu smrt, až umřu.
Už jsem se rozhodla.
NOČNÍ PROCHÁZKA
Proč mi říkáš tak temné věci?
Co?
Věci o smrti.
Protože...
jsem mrtvá.
Zapomněl jsi?
Už si vzpomínám.
Umřela jsi...
Ty jsi...
Ty...
Hej.
Proč pláčeš? Je mi z tebe smutno.
Na mém pohřbu jsi neuronil ani slzu.
Myslela jsem si, že to s tebou utnu, protože jsi nebrečel.
Ale nevím, jak to utnout, když jsem mrtvá.
Nechtěl jsem brečet.
Ani nevím, proč brečím teď.
Ty jsi ta, co umřela a nechala mě tu.
Proč bych měl brečet?
Proč se tak rozčiluješ?
Je taková krásná noc.
No tak.
Pamatuješ si tuhle ulici?
Tady jsme se procházeli.
Vzpomínáš si?
Vzpomínám. Flirtovala jsi se mnou.
- Vážně? - Jo, totálně.
Jen jsem projevila své city. Neflirtovala jsem.
Krásně jsi tu noc voněla.
A teď taky.
Je úžasné, že můžeš cítit věci i ve snu.
To jo.
Víš, že jsme ve snu?
Takže nejsi skutečná?
Jsem.
Nejsem živá, tak vlastně možná ne.
Jsem smutná,
protože mi přijde, že mizím
a vytrácím se.
Nevím, kde teď jsem,
ale chtěla jsem za tebou přijít
než úplně zmizím.
Takže jsem za tebou přišla do snu.
Takové je tedy vidět mrtvé ve snech?
Nejsem si jistá.
Nejsem mrtvá dlouho, moc o tom nevím.
Ale slyšela jsem, že když se z toho snu probudíš,
nebudeš si skoro nic pamatovat.
Tak jaký to má smysl, když si to nebudu pamatovat?
A jsi už mrtvá.
Není důležité si pamatovat.
Důležité je...
že můžeme takhle být zase spolu.
Začínám být zase smutný.
Neplač. Probudíš se.
Dobře.
Jsi tak poslušný. Hodnej kluk.
Proto ses mi tak líbil.
Tohle místo jsem zbožňovala.
Myslíš, že tu pořád je?
Nejsem si jistý.
Pamatuješ, co jsme jedli?
Jistě.
Víno tu stálo strašně moc, snad 3 900 wonů.
Pamatuješ si i to?
Jistě, pamatuji si vše.
Pamatuji si zvláštní obraz na kamenné stěně
a toho opilce, co vedle nás spal.
Naproti nám byl stůl...
a v restauraci hrála dobrá hudba.
Mně ta hudba přišla zvláštní.
Jo, byla to tahle písnička.
Pamatuju si i to špatné víno.
Mně celkem chutnalo.
Bylo hrozné.
Opravdu hrozné.
Nezajímá tě, proč jsem umřela?
Záleží na tom?
Řeklas, že si to ráno nebudu pamatovat.
No tak dobře...
Proč jsi umřela?
Byla jsem osamělá.
Ta samota se mi zdála nekonečná.
Neviděla jsem konec.
Cítila ses sama kvůli mně?
Ne.
Vždy jsi tu pro mě byl.
Jsou lidi, kteří mě znají, a lidi, kteří ne.
Tys byl jeden z těch, co mě znali,
ale byli tu i jiní.
Ti, kvůli kterým jsem se cítila sama.
Bylo tolik lidí,
kteří mě znali jinak než ty,
ale to, jak se ke mně chovali, mohlo za to, že jsem byla sama.
Tys tu pro mě vždycky byl,
ale já zbytečně trpěla,
než jsem umřela.
Co děláš?
Snažím se, abych si to ráno pamatoval.
Nikdy si to nepřestanu vyčítat.
Asi strávím zbytek života tím,
že budu přemýšlet, čím jsem k tomu přispěl.
Promiň.
Chtěla bych...
aby sis pamatoval, že to nebyla tvoje chyba.
Viděl jsi, jak jsem umřela?
Ne.
Jen jsem o tom slyšel.
Neumřela jsem hned,
i když jsem padala z takové výšky.
Chvíli jsem byla při vědomí.
Lidi se okolo mě shromáždili
a já silou vůle zavřela pusu.
Nemohla jsem dýchat nosem, byl plný krve,
ale i tak jsem zavřela pusu.
Nepamatuju si ale, jak jsem umřela.
Nevíš, jestli jsem umřela
s otevřenou, nebo zavřenou pusou?
Ne, nevím.
Zajímá mě to.
Zajímají tě věci i po smrti?
Asi jo.
Nevím, kde je má sestra,
ani kam půjdu.
I když jsem mrtvá,
pořád mi přijde, že mizím.
Ten pocit vytrácení se...
To jediné tu je.
Není tu nic...
můžu to zjistit.
Bylo to v létě.
Ten večer. Byla to letní noc.
Slyšela jsem hmyz.
Sny ani smrt...
nevedou nikam.
Skončí v nicotě...
a nakonec budou zapomenuty.
Jsme tady,
ale nikdo si nás nebude pamatovat.
Všechno zmizelo, jen noc zůstává.
Sbohem.